U ovom filmu neće biti ustupaka publici.
Verujem da za to postoji nekoliko dobrih razloga
i sada ću pokušati da ih iznesem.
Prvo, dobro je poznato da nikada nisam pravio bilo kakve ustupke
vladajućim idejama ili snagama svoje epohe.
Pored toga, ništa značajno nikada nije bilo preneto
podilaženjem publici,
čak ni onoj iz doba Perikla;
a u zamrznutom ogledalu ekrana
gledaoci danas ne vide ništa što bi ličilo
na uvažene građane demokratije.
Ali, još važnije:
upravo ta publika, tako temeljno lišena slobode,
spremna da toleriše svaki oblik zlostavljanja,
ne zaslužuje ni malo obzira.
Reklamni manipulatori,
s drskošću tipičnom za one koji znaju da ljudi nastoje da opravdaju
sve s čime ne mogu da izađu na kraj,
hladnokrvno tvrde kako „Ljudi koji vole život idu u bioskop“.
Ali, taj život i taj film jednako su bedni,
tako da nije mnogo važno da li jedno zamenjuje drugo.
Bioskopska publika,
koja nikada nije bila naročito buržujska i koja jedva da još spada u radničku klasu,
sada se skoro u celini regrutuje iz jednog društvenog sloja,
doduše iz onog koji se značajno uvećao —
iz sloja nižih, kvalifikovanih službenika raznih „uslužnih“ zanimanja,
tako neophodnih za održavanje sadašnjeg proizvodnog sistema.
To su službenici iz sektora upravljanja, kontrole, održavanja,
istraživanja, podučavanja, propagande, zabave i pseudokritike.
Što govori sve o njima.
Naravno, publika koja i dalje ide u bioskope
obuhvata i mlade od iste sorte, koji su tek započeli obuku
za neku od tih funkcija.
Na osnovu realizma i dostignuća ovog veličanstvenog sistema
možemo lako proceniti lične kapacitete njegovih nižih službenika.
Obmanuti u svemu,
oni mogu komotno da ponavljaju apsurde zasnovane na lažima —
ti bedni najmani radnici koji umišljaju da su vlasnici nečega,
te mistifikovane neznalice koje sebe smatraju obrazovanim,
ti zombiji koji sanjaju da njihovi glasovi nešto znače.
Kako je ovaj oblik proizvodnje bio grub prema njima!
Uz svo svoje „napredovanje“ uspeli su samo da izgube ono malo što su imali
i da steknu ono što nikome nije potrebno.
Oni dele svu bedu i poniženja iz svih prošlih sistema eksploatacije,
ne deleći pri tom revolt protiv tih sistema.
Po mnogo čemu podsećaju na robove,
sabijeni u prenatrpana,
sumorna, ružna i nezdrava staništa;
slabo uhranjeni bezukusnom i veštačkom hranom;
loše lečeni od svojih večitih boleština;
pod stalnim sitničarskim nadzorom
i držani u modernoj nepismenosti
i spektakularnom sujeverju,
koji samo jačaju vlast njihovih gospodara.
Zbog potreba savremene industrije,
transportuju se daleko od svojih boravišta ili regiona
i koncentrišu u novim i neprijateljskim okruženjima.
Samo brojevi na tabelama koje crtaju idioti.
Umiru u gomilama na autoputevima,
u svakoj epidemiji gripa,
u svakom talasu vrućine,
zbog svake greške onih koji pripremaju njihove veštačke obroke
i sa svakim tehničkim izumom koji donosi profit brojnim preduzetnicima,
u čijim razvojnim poduhvatima igraju ulogu zamorčića.
Nervno prezahtevni životni uslovi
proizvode fizičku, intelektualnu i psihološku degeneraciju.
Obraćaju im se kao poslušnoj deci —
uvek spremnoj da rade šta im se kaže,
sve dok im se govori da to „moraju“.
Ali, iznad svega, tretiraju ih kao retardiranu decu,
prisiljenu da utuve u glave sumanuta trabunjanja
bezbrojnih, nedavno izmišljenih paternalističkih specijalizacija,
koje im danas govore jedno,
sutra verovatno nešto sasvim suprotno.
Odvojeni jedni od drugih opštim gubitkom
svakog jezika sposobnog da opiše stvarnost
(gubitkom koji sprečava svaki pravi dijalog),
odvojeni svojom besomučnom konkurencijom
u intenzivnoj potrošnji ništavila,
pa tako i najneosnovanijom i beskrajno frustriranom zavišću,
oni su odvojeni čak i od svoje dece,
koja su u ranijim epohama bila jedino vlasništvo tih posednika ničega.
Kontrola nad decom oduzima im se u njihovoj najranijoj dobi —
nad decom koja su već njihovi rivali,
koja se smeju potpunom neuspehu svojih roditelja
i koja se više ne obaziru na njihove uprošćene stavove.
Iz razumljivih razloga prezirući svoje poreklo,
ta deca se osećaju više kao siročad vladajućeg spektakla
nego kao njegove sluge; spektakl je taj koji ih je porodio
i ona sebe vide samo kao usvojenike tih robova.
Iza fasade simuliranog raskida
tih parova i njihovih potomaka
nema ničeg osim pogleda punih mržnje.
Ali, ti privilegovani radnici jednog totalno komodifikovanog društva
razlikuju se od robova po tome što sami moraju da se postaraju
za svoje održavanje.
U tom pogledu, oni su više kao sluge,
zato što su isključivo vezani za određenu kompaniju
i zavisni od njenog uspešnog poslovanja,
a da za uzvrat ne dobijaju ništa;
posebno zbog toga što su prinuđeni da borave na jednom mestu:
u krugu uvek istih stambenih jedinica, kancelarija, autoputeva, odmorišta
i aerodroma.
Ali, oni podsećaju i na moderne proletere,
po nesigurnosti svojih sredstava za izdržavanje,
što je u sukobu s neprekidnom potrošnjom na koju su uslovljeni,
kao i po tome što moraju da se iznajmljuju na otvorenom tržištu,
ne raspolažući sredstvima za svoj rad.
Potreban im je novac da bi kupovali robu,
zato što je sve podešeno tako da nemaju
trajniji pristup bilo čemu što nije komodifikovano.
Ipak, po svojoj ekonomskoj situaciji oni su najsličniji kmetovima,
utoliko što više ni za trenutak ne raspolažu novcem
oko kojeg se vrti cela njihova aktivnost.
Oni moraju da troše odmah,
zato što ne zarađuju dovoljno da bi štedeli.
A čak i tada, pre ili kasnije dolaze u situaciju da konzumiraju kredit;
a odobreni kredit im se odbija od plate,
što ih primorava da rade još više da bi se oslobodili duga.
Pošto je distribucija dobara potpuno povezana
sa organizacijom proizvodnje i državom,
njihova sledovanja hrane i prostora redukovana su
i kvantitativno i kvalitativno.
Iako zvanično ostaju slobodni radnici i potrošači,
prezreni su svuda i nemaju nikakvu pravu šansu za zadovoljenje.
Neću zapasti u simplicističku grešku
izjednačavanja tih visoko kotiranih najamnih robova
s prethodnim oblicima društveno-ekonomskog izrabljivanja.
Prvo,
ako ostavimo po strani njihov višak lažne svesti
i dva ili tri puta veću potrošnju
smeća koje prekriva doslovno celo tržište,
jasno je da oni dele isti tužni život
kao i ostali najamni radnici.
Sa istom naivnom nadom da će tako skrenuti pažnju s nepodnošljive stvarnosti,
mnogi od njih trućaju o tome kako im je neprijatno zbog toga što žive u postojbini obilja,
dok ljude u dalekim zemljama slama totalna oskudica.
Drugi razlog zbog čega ih ne treba brkati s nesrećnicima iz prošlosti
je to što njihov društveni položaj pokazuje neke nesumnjivo moderne crte.
Po prvi put u istoriji
nailazimo na visokospecijalizovane profesionalce koji,
izvan posla, moraju u svemu da se postaraju za sebe.
Oni voze svoja kola
i počinju da ih lično pune gorivom;
oni idu sami u kupovinu i sami se bave takozvanim kuvanjem;
sami se služe u supermarketima
i po mestima koja su zamenila restorane duž puteva.
Možda im nije bilo potrebno mnogo vremena
da bi stekli svoje bedne „profesionalne kvalifikacije“,
ali kada odrade dodeljenu satnicu specijalizovanog rada,
sve ostalo moraju da urade svojim rukama.
Naša epoha još nije uspela da prevaziđe porodicu,
novac ili podelu rada;
a ipak se može reći da su ti ljudi
skoro potpuno lišeni svoje praktične stvarnosti
kroz čisto isključivanje.
Oni koji nikada nisu raspolagali bilo kakvom supstancom, sada su je izgubili zbog senke.
Iluzorna priroda bogastva za koje sadašnje društvo tvrdi da ga distribuira
najbolje dolazi do izražaja
(ako to već nije bilo očigledno na osnovu mnogih drugih pokazatelja)
u prostoj činjenici da se sistem tiranije
nikada nije tako loše starao o svojim lakejima, ekspertima i dvorskim ludama.
Oni danas rade prekovremeno u službi praznine
a praznima ih nagrađuje novčićima sa sopstvenim likom.
Ovo je prvi put da siromašni vide sebe kao deo ekonomske elite
iako svi dokazi govore suprotno.
Ti bedni posmatrači ne samo da rade,
nego niko drugi ne radi za njih,
a najmanje ljudi koje oni sami plaćaju.
Čak i njihovi mali snabdevači vide sebe više kao njihove nadzornike,
procenjujući da li su ovi dovoljno hitri
u trošenju sintetičkih proizvoda, koje su dužni da kupuju.
Ništa ne može da sakrije ugrađenu zastarelost celog njihovog poseda
– ne samo rapidno propadanje njihovih materijalnih dobara
nego i sužavanje njihovog zakonskog prava na nekoliko stvari koje mogu da poseduju.
Nisu stekli nikakvo nasleđe i za sobom neće ostaviti ništa.
Pošto bioskopska publika žudi
da se suoči sa ovim gorkim istinama, koje doživljava tako intimno,
ali koje su ipak široko potisnute,
nema sumnje da film koji toj publici
čini oporu uslugu
time što joj pokazuje da njeni problemi nisu tako misteriozni, kao što se misli,
niti možda tako neizlečivi –
ako nam ikada uspe da ukinemo klase i državu –
ima barem jednu vrlinu.
Drugih neće biti.
Ta publika, koja najviše uživa da se pravi kako se razume u sve,
iako zapravo ne čini ništa osim što opravdava ono što je prisiljena da guta,
pasivno prihvatajući sve odvratniju
hranu koju jede, vazduh koji udiše
i jazbine u kojima živi –
ta publika negoduje zbog promena samo ako one pogađaju film
na koji je navikla;
a to je zapravo njena jedina navika kojoj se ukazuje poštovanje.
Dugo vremena bio sam možda jedina osoba koja je u tom domenu mogla da je uvredi.
Svi ostali filmski stvaraoci, čak i oni koji su ostali dovoljno aktuelni
da bi preneli odjeke nekih pitanja koje je štampa prethodno učinila pomodnim,
i dalje polaze od nevinosti te publike,
nastavljajući da koriste stare filmske konvencije da bi joj pokazali iste
udaljene avanture, sa zvezdama koje tamo žive umesto njih
– zvedama u čije najintimnije stvari ta publika može da zaviri samo kroz medijsku ključaonicu.
„Sretnite se ponovo s čovekom koji je postao legenda zbog svojih smelih dela u korist potlačenih…
Crna strela Robina Huda
je priča o čoveku bez straha, koji nikada nije oklevao da se sam bori protiv tirana.”
-Odlazite! Bežite odavde, svi!
-Robin Hud je mrtav!
„Ne! Robin Hud je življi nego ikad, a njegova zadivljujuća smelost ostaviće vas bez daha!“
Film o kojem govorim
je poremećena imitacija poremećenog života,
proizvod vešto osmišljen da ne prenese ništa.
On nema drugu svrhu osim da odagna sat vremena dosade odrazom te iste dosade.
Ta kukavička imitacija je karikatura sadašnjice
i lažni svedok budućnosti.
Masa njenih fikcija i sjajnih prizora
narasta samo do beskorisne gomile
slika koje vreme brzo briše.
Kakvo detinjasto poštovanje prema slikama!
Taj Vašar taštine je dobro prilagođen ovim plebejskim posmatračima,
koji stalno osciliraju između entuzijazma i razočarenja,
bez dovoljno ukusa, zato što nemaju srećno isksustvo bilo čega
i koji odbijaju da priznaju svoja nesrećna iskustva
zato što im, osim ukusa, nedostaje i hrabrosti.
To je razlog zašto uvek nasedaju na svaku prevaru,
opštu ili posebnu,
koja računa na njihovu samozadovoljnu lakovernost.
Da čudo bude veće, uprkos obilju dokaza koji tvrde suprotno,
tu su i dalje neki kreteni, unajmljeni među specijalizovanim posmatračima
sa zadatkom da prosvetle svoje saposmatrače,
koji tvrde da je „dogmatski“ izneti neku istinu u filmu, ako ona nije potvrđena i slikom.
U skladu s najnovijom modom, te intelektualne sluge
sa zavišću govore o svemu što dokazuje njihovu servilnost kao o „vladajućem diskursu“.
A kada je reč o smešnim dogmama njihovih pravih gazdi,
oni se s njima poistovećuju do te mere da više ne primećuju njihovo postojanje.
Šta je potrebno dokazati slikom?
Ništa nije nikada bilo dokazano osim stvarnog kretanja
koje razgrađuje postojeće odnose –
to jest, postojeće proizvodne odnose
i oblike lažne svesti koji se razvijaju na osnovu tih odnosa.
Nijedna greška se nije nikada urušila zbog nedostatka dobre slike.
Onima koji veruju da su kapitalisti dobro opremljeni
da upravljaju stalno rastućom racionalnošću
naše stalno rastuće sreće
i sve raznovrsnijim zadovoljstvima naše kupovne moći,
te cifre mogu da ulivaju poverenje;
a oni koji veruju da staljinistička birokratija predstavlja partiju
proletarijata, videće u tome samo lepe radničke lončiće.
Postojeće slike služe samo postojećim lažima.
Dramatizovane anegdote bile su građevinski blokovi filma.
Njegovi stalni likovi nasleđeni su iz teatra i romana,
iako igraju na mnogo široj i mobilnijoj pozornici,
s mnogo vidljivijim kostimima i mizanscenom.
Ovakav film je napravilo određeno društvo,
a ne određena tehnologija.
Film je mogao da se sastoji od istorijskih analiza,
teorija, eseja, memoara.
Mogao je da se sastoji i od filmova poput ovog, koji pravim ovog časa.
U ovom filmu, na primer, samo iznosim nekoliko prostih istina
preko pozadine od slika koje su ili trivijalne ili lažne.
Ovaj film prezire te parčiće slika od kojih je napravljen.
Ne želim da sačuvam bilo šta od jezika te prevaziđene umetnosti,
osim možda obrnutog snimka jednog sveta koji je uspela da uhvati
i kamere koja leti preko iščezavajućih ideja jedne epohe.
Laskam sebi da sam napravio film od smeća koje mi se našlo pri ruci;
i nalazim da je zabavno kada se zbog toga žale ljudi
koji su dozvolili da celim njihovim životom gospodari svaka vrsta smeća.
U svoje vreme navukao sam na sebe opštu mržnju društva
i bio bih zabrinut da sam u očima takvog društva imao nekih drugih zasluga.
Ali, primetio sam da sam upravo u filmu
izazvao najekstremniji i nepodeljeni gnev.
Ta odbojnost bila je tako intenzivna da sam u tom domenu bio kopiran mnogo manje
nego u drugim stvarima, barem do sada.
Samo moje postojanje kao filmskog stvaraoca ostaje opšte odbačena hipoteza.
Zato sebe vidim izvan svih zakona žanra.
Ali, kao što je primetio Svift,
„Nije malo zadovoljstvo
predstaviti delo koje je izvan svake kritike“.
Ono što je ova epoha napisala i snimila, do te mere je dostojno prezira da će
neki budući istraživači, koji će pokušati da za to nađu neko opravdanje,
moći da kažu samo kako prosto nije bilo alternative,
da iz nekog nepoznatog razloga ništa drugo nije bilo moguće.
Na veliku žalost onih koji će požuriti da se ograniče na taj traljavi izgovor,
moj primer biće dovoljan da ga pobije.
A pošto taj galantni posao zahteva relativno malo vremena i problema,
nema razloga da im ne izađem u susret.
Uprkos onome u šta su neki skloni da veruju,
teško je očekivati
revolucionarne inovacije od onih kojima njihova profesija nalaže
da drže monopol nad pozornicom u sadašnjim društvenim uslovima.
Jasno je da takve inovacije mogu doći samo od ljudi koji su doživeli opšte
neprijateljstvo i progon,
a ne od onih koji dobijaju sredstva od vlade.
Još opštije rečeno, uprkos zaveri ćutanja o ovoj stvari,
može se pouzdano dokazati
da se prava opoziciona aktivnost ne može očekivati
od pojedinaca koji su se makar malo društveno uzdigli kroz svoje opoziciono delovanje,
to im se sigurno ne bi desilo da je njihova opozicija bila potiskivana.
Tu lekciju smo dobro naučili – poznat je primer
onih razmahanih političkih i sindikalnih funkcionera,
uvek spremnih da za još hiljadu godina produže
muke proletara,
da bi sačuvali ulogu njihovih branilaca.
Što se mene tiče, ako sam uspeo da budem tako ozloglašen u filmu,
to je zato što sam u svemu drugom bio još kriminalniji.
Od samog početka posvetio sam se ukidanju ovog društva
i ponašao se u skladu s tim.
Zauzeo sam taj stav u vreme kada su skoro svi verovali
da ovo bedno društvo
(u svojoj buržoaskoj i birokratskoj verziji)
pred sobom ima svetlu budućnost.
I od tada, za razliku od mnogih drugih,
nisam promenio svoje poglede jednom ili više puta, kako se menjalo vreme;
pre su vremena bila ta koja su se menjala u skladu s mojim pogledima.
To je jedan od glavnih razloga zašto sam izazvao toliku netrpeljivost kod svojih savremenika.
I zato, umesto da dodam još jedan film gomili uobičajenih filmova,
radije ću objasniti zašto to neću ni pokušati.
Sve te frivolne avanture
kojima se film obično bavi,
zameniću istraživanjem jedne važne teme: sebe.
-Ali, pre nego što umrem, mogu li da vidim ko si ti?
Ponekad su mi prigovarali – pogrešno, verujem –
da pravim teške filmove.
A sada ipak pravim takav film.
Onima koje iritira to što ne mogu da shvate sve aluzije
ili koji priznaju da im uopšte nije jasno šta hoću da kažem,
mogu samo da odgovorim da bi za to trebalo da okrive
svoju vlastitu sterilnost i nedostatak obrazovanja, pre nego moje metode;
protraćili su vreme na fakultetima,
cenjakući se oko ofucanih delića drugorazrednog znanja.
Imajući u vidu moju životnu priču,
jasno je da ne mogu da napravim filmsko „delo“ u uobičajenom smislu te reči.
Mislim da će sadržaj i forma ove komunikacije svakoga uveriti da je zaista tako.
Pre svega, moram da odbacim najlažniju od svih legendi,
po kojoj sam ja neka vrsta teoretičara revolucije.
Mali ljudi ove epohe izgleda veruju
da sam stvarima prilazio iz ugla teorije,
da sam ja neki graditelj teorija –
neke vrste intelektualne arhitekture, u koju se oni, u mašti, useljavaju
čim saznaju adresu
i koju će, desetak godina kasnije, čak moći da malo prilagode,
preraspoređujući nekoliko listova papira,
da bi tako sačuvali definitivnu teoretsku perfekciju koja će im donesti spasenje.
Ali, teorije se prave samo zato da bi umrle za vreme rata.
Kao vojne jedinice, one moraju biti poslate u bitku u pravom trenutku;
ma kakve da su im vrline ili nedostaci,
one mogu biti iskorišćene samo ako su pri ruci kada je to potrebno.
One moraju biti zamenjene zato što se neprestano pretvaraju u prepreke –
svojim odlučujućim pobedama mnogo više nego svojim delimičnim porazima.
Pored toga, nijedna vitalna oblast nikada nije nastala iz teorije;
one počinju kao igra ili kao sukob ili kao putovanje.
Ono što je Žomini rekao o ratu mogli bi se reći i za revoluciju:
„Daleko od toga da bude egzaktna ili dogmatska nauka,
rat je umetnost koja počiva na nekoliko opštih principa
i još više od toga, strasna drama.“
Koje smo to strasti imali i gde su nas one odvele?
Većina ljudi, tokom najvećeg dela vremena, sklona je da sledi utabane staze,
do te mere da čak i kada govore o revolucionisanju života od dna do vrha,
pravljenju čistog reza i promeni svega,
ne vide kontradikciju između toka tog istraživanja
i preuzimanja ove ili one plaćene pozicije
na svom nivou kompetencije (ili čak malo iznad njega).
To je razlog zašto oni koji nam poveravaju svoja razmišljanja o revoluciji
obično ne dozvoljavaju da saznamo kako su zaista živeli.
Ali, pošto nisam takva osoba,
mogu da pričam samo o jednoj izuzetnoj epohi i njenim
„vitezovima i damama, oružju i ljubavima,
galantnim razgovorima i smelim avanturama“.
Drugi ljudi mogu da mere tok svoje prošlosti
po napredovanju u nekoj karijeri
ili po sticanju raznih dobara
ili, u nekim slučajevima, prema ličnoj akumulaciji društveno priznatih naučnih ili estetskih radova.
Pošto nemam takav referentni okvir,
ono što vidim kada pogledam unazad, na prolazak tog haotičnog vremena,
jesu detalji koji su to vreme činili važnim za mene
ili reči i lica koji ga evociraju –
dani i noći, gradovi i ljudi
i, u srcu svega toga, neprekidni rat.
Proveo sam život u nekoliko evropskih zemalja
i bilo je to sredinom veka, u mojoj devetnaestoj godini,
kada sam počeo da živim potpuno nezavisno;
i odmah sam se osetio kao kod kuće u društvu najozloglašenijih saputnika.
Bilo je to u Parizu,
u gradu koji je u to vreme bio tako lep,
da su mnogi ljudi radije ostajali u njemu da žive kao siromasi,
nego da budu bogati bilo gde drugde.
Ko će sada, kada ništa od svega toga nije ostalo, moći da to razume,
osim onih koji se još sećaju njegove slave?
Ko će još moći da upozna zadovoljstva i umore koje smo iskusili
u tim delovima grada, koji su sada postali tako sumorni?
„Ovde je bila prestonica drevnog kralja Vua.
Trava sada mirno počiva na njenim ruševinama.
Ovde je nekada bila palata Cin,
nekada tako veličanstvena i zastrašujuća.
Sve to je nestalo zauvek –
događaji, ljudi, sve neprestano protiče,
kao neprekidni talasi Jangcea
koji nestaju u moru.“
Pariz iz tog vremena, sa svojih dvadeset distrikta,
nikada nije sasvim tonuo u san;
svake noći bahanalija je mogla da se premesti iz jednog dela grada u drugi i tako u beskraj.
Njegovi stanovnici još nisu bili potisnuti i rasterani.
Tu je još bilo ljudi
koji su pravili barikade na ulicama i proterivali svoje kraljeve na desetine puta.
Nisu se zadovoljavali time da žive od slika.
Niko se ne bi usudio
da takve ljude prisili da jedu ili piju nešto od proizvoda
na koje hemija tada još nije smela ni da pomisli.
Kuće iz centra još nisu bile napuštene
ili prodate filmskim gledaocima rođenim negde drugde,
pod nekim drugim trošnim krovovima.
Moderni robni sistem još nije bio u stanju da pokaže
šta može da napravi od ulice.
Gradski planeri još nisu mogli da prisile bilo koga da putuje daleko samo zato da bi spavao.
Iskvarenost vlasti još nije bila
zacrnila vedro nebo
veštačkom magluštinom zagađenja, koja sada stalno zastire
mehaničku cirkulaciju stvari
u ovoj opustošenoj dolini.
Drveće nije umiralo od gušenja;
zvezde još nisu bile ugašene progresom otuđenja.
Na vlasti su bili lažovi, kao i uvek;
ali, ekonomski razvoj još uvek nije mogao da im obezbedi sredstva za laganje o svemu
ili za potvrđivanje njihovih laži
falsifikovanjem stvarnog sadržaja celokupne proizvodnje.
Čovek bi se zapanjio da u to vreme u Parizu naiđe
na knjige odštampane ili napravljene u cementu i azbestu
ili na zgrade napravljene od dosadnih sofizama,
kao što bi se zapanjio da se Tukidid ili Donatelo danas iznenada pojave.
U Čoveku bez svojstava, Muzil primećuje
da „postoje intelektualne potrage u kojima čovek može da stekne veću slavu
ako napiše kratak članak umesto debeli tom.
Na primer, ako bi neko otkrio da pod određenim,
do tada neprimećenim okolnostima, kamenje može da govori,
bilo bi mu potrebno svega nekoliko stranica
da bi opisao i objasnio taj revolucionarni fenomen“.
Zato ću se ovde ograničiti na to da kratko izjavim
da Pariz više ne postoji, šta god drugi mislili o tome.
Uništavanje Pariza je samo jedan zapanjujući primer
fatalne bolesti koja ovog časa kosi sve velike gradove,
a ta bolest je opet samo jedan od brojnih simptoma
materijalnog raspadanja ovog društva.
Ali, Pariz ima da izgubi više od bilo kog drugog grada.
Bila je prava blagodet biti mlad u tom gradu, u vreme kada je po poslednji put
blistao tako intenzivnim plamenom.
Postojao je tada na levoj obali reke –
ne možeš ući u istu reku dva puta,
niti dva puta dodirnuti istu, nestalnu supstancu –
deo grada u kojem je negativno podiglo tabor.
Opšte je mesto da u periodima uzdrmanim najvećim promenama,
čak i najinovativniji ljudi imaju teškoća
da se oslobode mnogih prevaziđenih ideja,
pokušavajući da zadrže makar neke od njih,
zato što misle da je nemoguće u potpunosti odbaciti,
kao lažne i bezvredne, neke opšteprihvaćene stavove.
„Ova pećina je soba sa trofejima vremena, u koju se niko ne usuđuje da uđe.“
“Nikada ne radi!“
Ali, na osnovu praktičnog iskustva o toj stvari, treba dodati
da te teškoće gube svaki značaj za grupu ljudi
koja svoje postojanje u stvarnosti zasniva
na svesnom odbijanju onoga što je opšteprihvaćeno,
kao i na potpunoj nezainteresovanosti za moguće posledice.
“Ne razumem značenje tvojih reči, ali tvoje vino je moćno: već mi se vrti u glavi.“
Oni koji se okupljali u tom delu grada
kao da su javno i od samog početka, kao jedini princip delovanja, usvojili
tajnu za koju se priča da ju je Starac sa planine, dok je ležao na samrtnoj postelji,
poverio samo najvernijim zamenicima među svojim fanatičnim sledbenicima:
„Ništa nije istinito, sve je dopušteno.“
Ponašali su se bez ikakvih obzira prema svim savremenicima koji nisu bili s njima
i mislim da su tu bili u pravu;
ako su imali veze s nekim iz prošlosti,
onda je to bio Artur Kravan, dezerter sedamnaest nacija
ili možda kultivisani bandit Lasner.
-Potrebne su vam sve vrste ljudi da biste napravili svet – ili ga rasturili.
-Vrlo mudro. Samo mala igra reči, ali zabavna.
- Veoma zabavna. - Zaista.
U tom okruženju ekstremizam se proglasio nezavisnim u odnosu na bilo koji određeni cilj
i s prezirom odbacio uključivanje u bilo kakav projekat.
Društvo koje se već teturalo, ali koje toga nije bilo svesno,
jer su stara pravila još bila poštovana svuda okolo,
na kratko je ostavilo slobodan prostor za taj uvek prisutni, ali obično
potisnuti društveni sektor:
za nepopravljivi ološ; za so zemlje;
za ljude sasvim ozbiljno rešene da zapale svet,
samo zato da bi ga gledali kako blista.
„Član 488.
Punoletstvo se stiče s navršenom 21 godinom;
osoba te dobi je sposobna za puno učešće u građanskom životu.“
„Treba stvoriti nauku o situacijama
koja će uključivati elemente psihologije, statistike,
urbanizma i etike.
Ti elementi moraju biti okrenuti ka potpuno novom cilju:
ka svesnom stvaranju situacija.“
„Ali u ovom filmu nema ni reči o de Sadu!“
„Poredak vlada, ali ne upravlja.“
„Ludi za oružjem. Sećaš se. Tako to ide.
Niko nije bio dovoljno dobar za nas.
Ipak…
Komadići grada na zastavama od stakla. Nikada nećemo zaboraviti ovu ukletu planetu.“
„Član 489.
Odrasla osoba koja je u stanju imbecilnosti ili demencije
ili koja ima česte napade besa
mora biti držana pod nadzorom
čak i ako ima periode lucidnosti.“
„Još jednom, nakon svih odgovora datih u pogrešno vreme
i starenja mladosti,
noć pada sa visina.“
„Kao izgubljena deca, mi živimo svoje nedovršene avanture.“
- Zavesa! Zavesa!
Film koji sam napravio u to vreme
i koji je, prirodno, razgnevio većinu naprednih esteta,
bio je takav od početka do kraja;
a te jadne rečenice bile su izgovarane preko potpuno praznog ekrana
i isprekidane izuzetno dugačkim pasažima tišine, tokom kojih
je ekran ostajao potpuno crn.
Neki sigurno veruju da je kasnije iskustvo vodilo
ka sazrevanju mojih talenata ili namera.
Iskustvo čega? Usavršavanja u nečemu što sam već odbacio?
Nemojte me zasmejavati.
Zašto bi neko ko se u mladosti trudio
da bude tako nepodnošljiv u filmu,
odjednom hteo da kao stariji bude prihvaćen?
Nešto što je bilo tako loše nikada se ne može popraviti.
Ljudi mogu da kažu, „Kako je stario, tako se menjao“;
ali je i ostao isti.
-Nisam surov, ja sam samo logičan.
Odavno sam objavio rat ovom društvu.
-Da li si ubio mnogo ljudi, Pjer-Fransoa?
-Ne, anđele moj. Pogledaj, ni traga krvi, samo nekoliko mrlja mastila!
-Ali, pustimo to, Garons, sada pripremam nešto izuzetno...
Još kao dete bio sam lucidniji i inteligentniji od ostalih.
Nikada mi to nisu oprostili...
Kakav idiotizam!
Ali, kakva neobična sudbina!...
Nisam sujetan, samo ponosan.
I siguran sam u sebe, apsolutno siguran.
Sitni lopov po potrebi, ubica po vokaciji; moj put je već zacrtan
i ja ću ići njime uzdignute glave –
sve dok ne padne na giljotini, naravno!...
Moj otac mi je uvek govorio: ’Pjer-Fransoa, završićeš na gubilištu’.
-Bio je u pravu, Pjer-Fransoa, treba uvek slušati roditelje.
Iako je izabrana populacija te prolazne prestonice nemira
uključivala i nekoliko lopova
i, povremeno, nekoliko ubica,
naš život je pre sve svega odlikovala raskošna dokolica;
a od svih zločina i prestupa koje je vlast osuđivala,
na taj se gledalo kao na najveću pretnju.
-Da li je pravo ili lažno?
-Šta ti misliš, glumče?
Nemaš ništa da kažeš? Mudar si ti čovek! Nikada ništa ne govoriš!
-Da li ste sanjali mačke? Ili pse?
Da li ste videli uzburkanu vodu?
Evo objašnjenja svih vaših snova – prava knjiga, sa slikama!
-Lasner i njegovi ortaci nisu daleko. Upozorio sam te.
Bio je to najbolji mogući lavirint za neoprezne posetioce.
Oni koji bi tu svratili na dva ili tri dana nikada ne bi odlazili
ili barem dok ne bi prestali da postoje;
ali, većina je do tada videla kraj
svojih kratkih života.
Niko nije napustio tih nekoliko ulica i stolova
gde su doživeli „vrhunac vremena“.
-Ako sam dobro shvatila, svi vi ste nekakvi filozofi?
-Zašto da ne?
-Drago mi je da to čujem! Filozofija je tako plemenita, lepa i prefinjena!
Svako je bio ponosan što je podneo
tako veličanstveno poguban izazov;
u stvari, verujem da niko od onih koji su tako prošli,
nikada nije stekao makar najmanju časnu reputaciju u ovom svetu.
-Šta ćemo s mojim prozorima?
-Zašto, zar u Crvendaću više nema zabave?
-Oh, gospodine Lasner, ja sam samo mislio...
Svako od nas je svakog dana popio više pića nego što bi neki radnički sindikat
mogao da izgovori laži za vreme celog divljeg štrajka.
Policijske bande, vođene brojnim uhodama,
stalno su vršile upade pod svakakvim izgovorima –
uglavnom tražeći drogu
i maloletnice.
Nisam mogao da se ne setim tih šarmantnih huligana i ponosnih mladih žena,
s kojima sam visio u tim mračnim birtijama, kada sam mnogo kasnije –
godine su proletele kao naše noći u to vreme,
bez i najmanjeg uzmaka – čuo pesmu italijanskih robijaša:
„Tamo ćeš naći devojke koje će ti dati sve;
prvo pozdrav, onda ruku…
Ima jedno zvono u ulici Filanđeri;
svaki put kad zazvoni, neko bude osuđen…
Najbolja deca nam umiru po zatvorima.“
Iako su prezirali sve ideološke iluzije
i bili potpuno ravnodušni prema svemu što je kasnije moglo da im da za pravo,
te propalice nisu oklevale da otvoreno objave ono što će doći.
Kraj umetnosti,
objavljivanje smrti Boga usred katedrale,
tajni plan da se Ajfelova kula digne u vazduh –
to su bili sitni skandali u koje su se povremeno upuštali ti ljudi
za koje je ovaj način života bio najveći skandal.
Pitali su se zašto neke revolucije nisu uspele;
i da li je proletarijat zaista postojao;
i ako jeste, šta bi mogao da bude.
-Neki misle da on misli na nas,
drugi da nas on misli.
A neki opet, da on spava i da smo mi njegov san –
njegov ružan san.
Kada danas govorim o tim ljudima, možda će se nekome učiniti da im se podsmevam.
Ali, nije tako.
„Pio sam njihovo vino“ i ostao im veran.
Ne mislim da sam zbog svega što sam radio
kasnije u bilo čemu postao bolji nego što su oni bili tada.
Imajući u vidu nadmoćne sile navika i zakona,
koje su nas stalno pritiskale do tačke rasturanja,
niko od nas nije bio siguran da ćemo zajedno dočekati kraj nedelje.
Ipak, sve što smo voleli bilo je tu.
Vreme je sagorevalo brže nego bilo gde drugde i uskoro ga više nije bilo.
Osećali smo kako se zemlja trese.
- Uskoro ćemo biti na kopnu. Onda se možemo češće viđati.
Samoubistvo je odnelo mnoge.
Kao u pesmi, „piće i đavo odneli su ostale“.
Na sredini puta kroz stvarni život
našli smo se okruženi sumornom melanholijom,
kojom su odisale sve te tužne šale razmenjivane
u kafeima izgubljene mladosti.
„Ovo je samo šahovska tabla dana i noći,
na kojoj se Sudbina s ljudima ko’ sa figurama igra;
pomera ih tamo i vamo, šah i mat im daje
i jednog po jednog nazad u kovčeg šalje.“
„Kroz koliko će još doba
ova naša uzvišena scena biti igrana,
u još nerođenim državama i na nepoznatim naglascima!“
„Šta je pisanje?
Čuvar istorije…
Šta je čovek?
Rob smrti, putnik namernik,
gost na zemlji...
Šta je prijateljstvo?
Jednakost prijatelja.“
„Bernar, šta očekuješ od sveta?
Šta misliš, da li išta može da te zadovolji?...
Ona nestaje, iščezavajući kao duh koji,
podarivši nam neku vrstu zadovoljstva
i ostajući u nama,
ostavlja za sobom samo nemir...
Bernar, Bernar, imao je običaj da kaže,
ta zelena mladost neće trajati večno.“
Ali, ništa ne izražava bolje tu nespokojnu i bezizlaznu sadašnjost
od te drevne fraze, koja se u celini stalno vraća u sebe,
kao lavirint iz kojeg je nemoguće pobeći,
ispisane na način koji savršeno sjedinjuje formu i sadržaj prokletstva:
In girum imus nocte et consumimur igni.
Kružimo kroz noć i proždire nas vatra.
„Jedna generacija odlazi, druga dolazi,
ali zemlja traje večno.
Sunce izlazi i zalazi
i opet žuri ka mestu s kojeg izlazi...
Sve reke u more otiču;
ali, more se nikada ne preliva;
jer tamo odakle su došle, sve reke se iznova vraćaju…
Svaka stvar ima svoje doba,
za svaki cilj postoji pravo vreme...
vreme za ubijanje i vreme za iceljivanje;
vreme za rušenje i vreme za zidanje;
vreme za žetvu i vreme za setvu;
vreme za ćutanje i vreme za priču...
Bolje je videti ono za čime žudimo,
nego žudeti za onim što ne poznajemo;
osim toga, to je oholost i bolest duha...
Naime, kojem bi to onostranom cilju mogao da žudi taj smrtnik
koji nije saznao šta je za njega dobro
ni za svojih dana na zemlji,
tokom vremena koje mu je promaklo kao senka?“
„Ne, pređimo reku
i odmorimo u senci onog drveća tamo.“
Tamo smo stekli čvrstinu
koju smo zadržali tokom svih dana našeg života
i koja je nekima od nas omogućila da tako laka srca ostanemo u ratu s celim svetom.
Što se mene tiče,
pretpostavljam da su okolnosti tog vremena bile neka vrsta šegrtovanja,
koje mi je omogućilo da tako instiktivno idem svojim putem kroz kasniji lanac događaja,
koji je uključivao tako mnogo nasilja i tako mnogo raskida, u kojima su mnogi ljudi prošli tako loše.
Kao da sam kroz sve te godine prošao s nožem u rukama.
Možda ne bismo bili tako nemilosrdni
da samo našli neki već započeti projekat
koji bi zasluživao našu podršku.
Ali, nije bilo takvog projekta.
Jedinu stvar koju smo podržavali,
definisali smo i pokrenuli sami.
Nije bilo ničeg iznad nas što je zasluživalo naše poštovanje.
Neko ko razmišlja i deluje na takav način,
ne može predugo da sluša
one koji nalaze nešto dobro
ili makar vredno tolerancije
u sadašnjim uslovima;
niti one koji skreću sa staze koju je on rešio da sledi;
niti, u nekim slučajevima, one koji prosto nisu dovoljno bistri.
Godinama kasnije, neki drugi ljudi su počeli
da zagovaraju revoluciju svakodnevnog života
svojim krotkim glasovima i prostituisanim perima –
ali, sa distance
i s hladnom uverljivošću astronomskog osmatranja.
Ali, neko ko je zaista uzeo učešće u poduhvatima ove vrste
i ko je prošao kroz zanosne katastrofe koje ih prate ili slede posle njih,
ne može da se nađe u tako lagodnoj poziciji.
Vreline i mrazevi takvog vremena ostaju vam u kostima.
Morate da otkrijete kako da proživite preostale dane
na način dostojan tako lepog početka.
Želite da produžite to prvo iskustvo života van zakona.
I tako je, malo po malo,
započela nova era velikih požara,
kojima niko od nas koji smo još živi neće videti kraj.
Poslušnost je mrtva.
Divno je videti kako su nemiri
iz jednog ozloglašenog i efemernog dela grada
na kraju uzdrmali ceo svetski poredak.
(Takve metode ne bi nikada uzdrmale bilo šta
u nekom harmoničnom društvu
sposobnom da kontroliše sve svoje snage;
ali, sada je očigledno da ovo društvo uopšte nije takvo.)
Što se mene tiče, nikada nisam zažalio zbog onoga što sam radio;
budući ono što jesam, priznajem da sam i dalje potpuno nesposoban
da zamislim kako sam mogao da bilo šta uradim nekako drugačije.
Uprkos oštrini prve faze sukoba, naša strana je naginjala
statičnoj, čisto defanzivnoj poziciji.
Naši spontani eksperimenti nisu bili dovoljno samosvesni;
pošto je sve bilo ograničeno na određeni lokalitet,
bili smo skloni tome da potcenjujemo značajne mogućnosti
za subverziju u očigledno neprijateljskom svetu koji se prostirao svuda oko nas.
Kada smo videli da naša odbrana popušta
i da neki naši drugovi počinju da se kolebaju,
nekoliko nas je osetilo da bi trebalo da krenemo u napad:
umesto da se ukopavamo u zanosna utvrđenja trenutka,
trebalo je da izbijemo na otvoren prostor, izvršimo prepad, zadržimo taj stav
i onda se posvetimo totalnom uništavanju ovog neprijateljskog sveta –
da bismo ga ponovo izgradili,
ako je moguće, na nekim drugim osnovama.
Imali smo prethodnike,
ali oni su bili zaboravljeni.
Morali smo da otkrijemo gde vodi tok događaja
i da mu se suprotstavimo tako temeljno, ne bi li ga naterali
da postepeno promeni pravac, u skladu s našim ukusima.
Kao što je Klauzevic živahno primetio,
„Ko god ima genija, dužan je da ga upotrebi –
to je jedno od pravila igre.“
Ili Baltazar Grasijan:
„Moraš preseći putanju vemena,
da bi stigao do prave prilike.“
Ali, kako bih mogao da zaboravim onoga koga sam viđao u svim
najuzvišenijim trenucima naših avantura –
njega, koji je tih neizvesnih dana otvorio novu stazu
i krenuo napred tako brzo,
birajući one koji bi mogli da ga prate?
Niko mu nije bio ravan te godine.
„Prilazi tajanstvenom izvoru svetlosti koji dolazi s mesta gde ne bi trebalo da živi nijedno ljudsko biće“.
Bio je u stanju da menja grad prosto gledajući ga.
Za samo godinu dana otkrio je dovoljno materijala za ceo vek istraživanja;
dubine i misterije urbanog prostora bile su njegovo otkriće.
„Unutar citadele osećao se teški muk nesrećnih ljudi.“
„Dok su se dvojica prijatelja probijala ka palati, začuo se iznenadni prasak truba.“
Sile koje vladaju ovim svetom, sa svojim bednim, falsifikovanim informacijama,
kojima zavode sebe isto koliko i zatupljuju svoje podanike,
još nisu izračunale koliko ih je koštao
brzi prolazak tog čoveka.
Ali, zar je to više važno?
Imena olupina vide se samo u vodi.
„Posle dugog jahanja on stiže do mora, nad kojim se sprema velika oluja.“
„Svetla koja bledo sijaju kroz oluju ukazuju na moguće sklonište.“
„Nalazi krčmu, u koju dolaze mornari i putnici iz dalekih i tajanstvenih zemalja.“
„Dok napolju besni oluja, pričaju se čudne priče o basnoslovnim ostrvima i čudesnim utvrđenim gradovima.“
„Za to vreme, krčmi se približava iscrpljeni putnik,
koji donosi zapanjujuću novost. (Sledeće nedelje: ’Rim je pao!’)“
Formulu za rušenje ovog sveta
nismo tražili u knjigama,
već u lutanju.
U tim odlascima, koji su trajali danima,
ništa nije bilo kao juče, niti je imalo kraj.
Zapanjujući susreti, zastrašujuće prepreke,
ogromna izdajstva, pogubne opčinjenosti –
u toj potrazi za nesvetim Gralom niko nije oskudevao
u onome za čime je žudeo.
Čak ni kada bi, nekog nesrećnog dana, neki od najboljih igrača
nestali u šumama ludila –
Ali, nema većeg ludila od sadašnje organizacije života.
Da li smo na kraju našli ono za čime smo tragali?
Moglo bi se reći da nam je uspelo da ga makar za trenutak ugledamo;
zato što je nesporno da smo od te tačke
bili su stanju da razumemo
lažni život u svetlosti onog pravog
i da smo stekli vrlo čudnu moć zavođenja:
naime, od tada nam niko nije prišao blizu, a da nije poželeo da nas sledi.
Ponovo smo otkrili tajnu deljenja onoga što je bilo sjedinjeno.
Nismo išli na televiziju da bismo objavili svoja otkrića.
Nikada nismo tražili subvencije od akademskih fondacija
ili naklonost intelektualaca koji pišu za novine.
Samo smo dolivali benzin tamo gde je već buktao plamen.
Tako smo se nepovratno svrstali u partiju Đavola –
„istorijskog zla“,
koje postojeće uslove vodi ka uništenju,
„loše strane“ koja stvara istoriju
podrivajući sva uvrežena zadovoljstva.
-Oh, kakva divna vatra!
Mnogo volim vatru!
I ona voli mene.
Pogledajte kako su umiljati ovi plamenovi,
kako mi ližu prste kao kučići.
To je tako čarobno!…
Oprostite, nisam se predstavio.
Iako je istina da vam moje ime i titule neće značiti ništa.
Dolazim iz daleka.
Zaboravljen u svojoj zemlji, nepoznat drugde,
takva je sudbina putnika.
Oni koji još nisu počeli da žive,
nego se štede za bolja vremena
i zato moraju da se suoče sa užasom starenja,
očekuju ništa manje nego večiti raj.
Neki od njih taj raj smeštaju u totalnu revoluciju,
drugi u napredovanje u karijeri, neki čak i u jedno i u drugo.
U svakom slučaju, oni čekaju na pristup
onome u šta su samo zurili
u izokrenutom prikazu spektakla:
srećnom jedinstvu večite sadašnjosti.
Ali, oni koji su izabrali da u nekom trenutku udare,
znaju da je vreme njihovo oružje, ali i njihov gospodar.
I ne žale se zbog toga,
jer znaju da je taj gospodar još suroviji
prema onima koji se nisu latili oružja.
Ako se jasno ne svrstaš
uz ovaj izokrenuti svet,
bićeš, makar u očima onih koji veruju u taj svet,
kontroverzna legenda,
nevidljivi i zločesti duh,
perverzni Princ Tame;
što je zapravo lepa titula –
časnija od bilo čega što može da ti prišije
ovaj sistem blještavog prosvetljenja.
-Da li sam prekinuo vašu igru?
-Nije važno, gubio sam od početka.
-Mislite?
Šah-mat.
Vidite, pobedili ste.
Šah je tako prosta igra!
I tako smo postali emisari Princa Podele –
„onog koji je zgrešio“ –
i posvetili se tome da dovedemo do očaja
one koji su se poistovetili s čovečanstvom.
-Drugi ljudi su nas voleli
i patili zbog nas.
Mi smo ih gledali
i onda samo otišli.
Zaista lepo putovanje,
o trošku Đavola.
Tokom narednih godina,
ljudi iz dvadesetak zemalja
priključili su se toj mračnoj zaveri
bezgraničnih zahteva.
Koliko hitnih putovanja,
koliko burnih rasprava!
I koliko tajnih susreta u svim lukama Evrope!
Tako je nastao najbolji mogući program za obračun
s celim društvenim životom prema kojem smo osećali krajnje nepoverenje:
njegovim klasama i specijalizacijom,
radom i zabavom,
robom i urbanizmom,
ideologijom i Državom.
Pokazali smo da sve to mora biti odbačeno.
Naš program nije obećavao ništa osim
autonomije bez ikakvih ograničenja i pravila.
Ta perspektiva je sada počela da se uveliko usvaja
i ljudi se svuda bore za nju ili protiv nje.
U ono vreme, to bi sigurno izgledalo sumanuto,
da ponašanje modernog kapitalizma nije bilo još sumanutije.
Bilo je zaista nekoliko pojedinaca koji su se,
u manjoj ili većoj meri, slagali s nekim aspektima kritike koju smo razvijali;
ali, nije bilo nijednog ko bi ih prepoznao sve,
a kamoli nekog sposobnog da ih artikuliše i razvije u praksi.
I to je razlog zašto nijedan drugi revolucionarni pokušaj iz tog perioda
nije imao ni najmanjeg uticaja na promenu sveta.
Naši agitatori su svuda pronosili ideje s kojima klasno društvo nije moglo da živi.
Intelektualci u službi sistema –
sami u mnogo većem opadanju nego sistem –
sada oprezno istražuju te otrove u nadi da će pronaći neke protivotrove;
ali, neće uspeti.
Isto tako uporno pokušavaju da ih ignorišu –
ali, jednako uzaludno,
tolika je moć istine izgovorene u pravom trenutku.
Dok su se buntovne intrige širile Evropom
i čak počele da zahvataju druge kontinente,
Pariz, u kojem je bilo lako ostati neprimećen,
i dalje je bio u središtu svih naših putovanja,
naše najposećenije sastajalište.
Ali, njegov pejsaž bio je uništen;
sve se klatilo i raspadalo.
Ipak, zalazeće sunce ovog grada ostavilo je na nekim mestima nešto svetlosti,
u kojoj smo uživali gledajući je kako bledi tih poslednjih dana,
u okruženju koje će uskoro biti zbrisano,
ushićeni tom lepotom koja se nikada neće vratiti.
Ubrzo smo morali da ga napustimo – taj grad koji je za nas bio tako slobodan,
ali koji se spremao da pređe u ruke naših neprijatelja.
Slepi zakon se već neumoljivo primenjivao,
iznova ga praveći po svojoj slici – po slici groblja:
„Kakav jad, kakva tuga! Pariz se trese.“
Morali smo da ga napustimo,
ali ne pre nego što još jednom pokušamo da ga zauzmemo na silu;
na kraju smo morali da se povučemo, kao što smo napustili toliko drugih stvari,
da bismo sledeli put zacrtan neumitnostima tog čudnog rata,
koje su nas odvele tako daleko.
Naša jedina namera bila je da podstaknemo praktičnu
i otvorenu podelu između onih koji žele postojeći poredak
i onih koji su rešili da taj poredak odbace.
Druge epohe su imale svoje velike sukobe,
koje nisu izabrale, ali u kojima je uvek trebalo izabrati stranu.
To su bili generacijski poduhvati,
u kojima su nastajala i nestajala
čitava carstva i kulture.
Troju morate da osvojite
ili da je branite.
Svi ti događaji podsećaju donekle jedni na druge:
ti trenuci kada borci, rešeni da upadnu u neprijateljski logor, konačno bivaju razdvojeni,
da se više nikada ne vide.
-Svaki oficir ili kadet koji ne oseća da može po dobroj savesti udovoljiti
zahtevima ove zakletve,
treba da istupi na desno od ovog bataljona.
-Gospodo s Juga, istupite iz stroja!
To je uistinu lep prizor,
kada počinje juriš na ovaj svet.
Već u prvim trenucima, skoro neprimetno,
ispunjava vas saznanje da uskoro, kakav god bio ishod,
više ništa neće biti kao pre.
Juriš počinje polako,
lagano se ubrzava,
prelazi tačku posle koje nema povratka
i konačno se sudara sa onim za šta se mislilo da ga je nemoguće napasti:
s bedemom koji je bio tako čvrst i dobro branjen,
ali ipak osuđen da bude uzdrman
i bačen u pometnju.
To je ono što smo uradili,
izranjajući iz noći,
podižući još jednom
zastavu „starog dobrog cilja“
i marširajući napred pod topovskom paljbom vremena.
U tom napadu mnogi od nas su poginuli
ili pali u zarobljeništvo;
mnogi su bili ranjeni
ili trajno izbačeni iz stroja;
a nekima je čak uspelo da se izvuku, jer nisu imali dovoljno hrabrosti;
ali, mislim da se može reći da naša formacija, kao celina, nikada nije odstupila sa linije,
sve dok nije bila izložena totalnom uništenju.
Nikada nisam mogao da potpuno razumem one koji su mi toliko puta rekli
da sam te sjajne trupe proćerdao
poslavši ih u besmislen napad,
možda u nekoj vrsti neronskog samozadovoljstva.
Priznajem da sam ja bio taj koji je birao vreme i pravac napada
i zato preuzimam punu odgovornost za sve što se dogodilo.
Ali, šta su ti kritičari očekivali? Da li je trebalo da odustanemo od borbe s neprijateljem
koji je već išao ka nama?
I zar nisam uvek stajao nekoliko koraka ispred prve linije?
Oni koji nikada nisu preduzeli bilo kakvu akciju vole da misle
kako u takvim situacijama možeš slobodno da određuješ kvalitet svojih saboraca,
kao i vreme i mesto za nezaustavljiv i konačni udarac.
Ali, u stvarnosti, moraš da deluješ sa onim što ti je pri ruci,
da kreneš u iznenadni napad na ovu ili onu realno napadljivu poziciju,
u trenutku kada ti se ukaže prilika;
inače ti ostaje da veneš, a da nisi uradio ništa.
Strateg Sun Cu je odavno primetio da
„svaki manevar ima svoje prednosti i opasnosti“.
A Klauzevic primećuje da „u ratu nijedna strana ne zna
pravu situaciju svog protivnika.
Zato se treba navići na delovanje u skladu
sa opštom verovatnoćom;
iluzija je da postoji vreme kada se može
biti svestan svega“.
Uprkos fantazijama posmatrača istorije,
koji pokušavaju da se prodaju kao stratezi i koji na sve gledaju s bezbedne udaljenosti,
ni najsuptilnija teorija ne može da pruži garancije za neki događaj.
Naprotiv, samo razvoj događaja može da potvrdi ili ospori neku teoriju.
Moraš da preuzmeš rizik
i platiš za mesto u prvom redu, ako hoćeš da vidiš ono što sledi.
Drugi, jednako udaljeni, ali manje oholi posmatrači,
koji su videli kraj napada, ali ne i njegov početak, propustili su da uzmu
u obzir razliku između te dve faze
i onda otkrili neke greške u rasporedu naših trupa
i zaključili da do te tačke naše uniforme više nisu bile jasno egalitarne.
Mislim da se to može pripisati neprijateljskoj vatri,
kojoj smo bili izloženi tako dugo.
Kada se borba približava vrhuncu,
ishod postaje važniji od držanja.
A ako slušate one koji se
žale što bitka nije čekala na njih,
ispada da je glavni ishod bila činjenica da je u tom sudaru avangarda bila žrtvovana
i smrvljena u prah.
Po mom mišljenju, upravo to i jeste bila njena svrha.
Avangarda ima pred sobom samo jedno vreme;
i najbolje što može da joj se dogodi
jeste da to vreme proživi, ali tako da ga ne nadživi.
Posle nje, operacije se premeštaju na širi teren.
Suviše često smo videli kako elitne trupe,
koje su obavile svoj junački zadatak,
ostaju na raspolaganju za parade, okićene ordenjem
i kako se onda okreću protiv cilja za koji su se nekada borile.
Ništa od toga se nije moglo dogoditi onima
koje je njihov napad doveo do tačke uništenja.
Ponekad se pitam čemu su se neki ljudi nadali?
Pojedinačno se haba u borbi.
Istorijski projekat nikada nije garantovao
besmrtnoj mladost da će je sačuvati od svih udaraca.
Sentimentalne primedbe su uzaludne kao i pseudostrateške dosetke:
„Kosti će vam biti rasute
i zakopane na poljima Troje,
zbog cilja čije ostvarenje nećete videti.“
Priča se da je Frederik II, pruski kralj,
jednom mladom oficiru koji je pred početak bitke počeo da okleva, rekao sledeće:
„Šta je, pseto? Mislio si da ćeš živeti večno!“
A u Dvanaestoj knjizi Ilijade Sarpedon kaže Glaukosu:
„Prijtelju moj, kada bismo ti ja mogli da izbegnemo ovu bitku
i da živimo večno, bezvremeni i besmrtni,
ja se više nikada ne bih borio…
Ali, okružuje nas deset hiljada smrti i
nijedan čovek tome ne može da umakne.
Zato krenimo u napad.“
Kada se dim raziđe,
sve izgleda drugačije.
Jedna epoha je završena.
Nema svrhe ispitivati koliko su naša oružja bila moćna:
ona su ostala zarivena u grkljan vladajućeg sistema sveopšte obmane.
Na njegovom licu više nikada neće zaigrati smešak nevinosti.
Posle tog sjajnog rasturanja,
shvatio sam da moram brzo da se sklonim od slave
koja je pretila da postane više nego sumnjiva.
Dobro je poznato da ovo društvo potpisuje
neku vrstu mirovnog sporazuma sa svojim najistaknutijim neprijateljima,
dodeljujući im neko mesto unutar spektakla.
Ja sam, zapravo, jedini pojedinac s nekom negativnom
ili podzemnom reputacijom
s kojim to društvo nije uspelo da postigne
taj stepen izmirenja.
-Koliko nam je goriva ostalo?
-Moraćemo da izađemo iz borbe za dva sata, gospodine.
U OVOJ TAČKI, POSMATRAČ, KOJI JE VEĆ LIŠEN SVEGA, BIĆE LIŠEN I SLIKA.
Teškoće se tu ne završavaju.
Nikada nisam pomišljao da postanem nekakav autoritet
unutar opozicije ovom društvu, kao što, najblaže rečeno,
nisam pokušavao ni da postanem autoritet unutar tog društva.
Zato sam odbio da preuzmem vodeću ulogu u raznim
subverzivnim poduhvatima u nekoliko regiona,
od kojih je svaki bio više antihijerarhijski od drugog,
ali koji su se ipak nudili da se stave pod moju komandu
zbog mog talenta i iskustva u tim stvarima.
Hteo sam da pokažem da je moguće da neko
postigne izvestan istorijski uspeh,
a da opet ostane siromašan u vlasti i prestižu kao što je bio i ranije
(ono što sam imao na čisto ličnom planu, od početka mi je bilo sasvim dovoljno).
Takođe sam odbijao raspravu
s brojnim tumačima i plaćenicima oko hiljadu i jednog detalja
onoga što je već bilo učinjenio.
Nije me zanimalo da stičem priznanja u nekoj vrsti fantastične ortodoksije,
niti da biram između raznih naivnih ambicija,
koje su se urušavale same od sebe.
Ti ljudi nisi bili svesni da vreme ne čeka; da dobre namere nisu dovoljne;
i da iz prošlosti ne može biti stečeno ili sačuvano ništa
što više ne bi moglo biti osporeno.
Pozadinsko kretanje koje nosi naše borbe,
ostaje jedini sudija prošlosti –
sve dok se to kretanje nastavlja u svom vremenu.
Postupao sam sa stvarima na način koji je sprečavao svako
lažno nastavljanje i falsifikovanje istorije našeg delovanja.
Oni koji možda postignu više,
imaće pravo da komentarišu svoje prethodnike,
a njihovi komentari neće proći nezapaženo.
Pronašao sam načine da intervenišem sa veće udaljenosti,
svestan, kao i uvek, da bi većina posmatrača
više volela da sam ostao nem.
Dugo sam nastojao da živim na obskuran i neuhvatljiv način,
što mi je omogućilo da dalje razvijem svoje strateške eksperimente,
koji su započeli tako dobro.
Kao što je neko, očigledno prilično vešt, jednom rekao,
ovo je polje u kojem niko nikada ne može postati ekspert.
Rezultati tih istraživanja –
i to je jedina dobra vest u ovoj komunikaciji –
neće biti predstavljeni u obliku filma.
Ali, svi ideali su nužno uzaludni,
ako se uzvišenost više ne može pronaći u svakom danu života –
sabrana dela brižljivo kljukanih mislilaca,
koja se prodaju u ovoj fazi robne dekompozicije,
ne mogu da sakriju ukus pomija kojima su hranjeni.
To je razlog zašto sam te godine života proveo u zemlji u kojoj nisam bio toliko poznat.
Prostorni raspored jednog od najboljih gradova koji je ikada postojao,
društvo određenih osoba i ono što smo radili sa svojim vremenom –
sve to je oblikovalo scenu u mnogome sličnu najsrećnijim orgijama moje mladosti.
Nigde nisam tražio miroljubivo društvo –
što je sreća, jer ga nigde nisam ni našao.
U Italiji sam široko oklevetan,
priča se da sam terorista.
Ali, potpuno sam ravnodušan prema najrazličitijim optužbama,
zato što mi je bilo suđeno da ih provociram gde god da sam tumarao,
a znam i zašto.
Jedino što mi je važno jeste ono što me je osvojilo u toj zemlji
i što nisam mogao da nađem nigde drugde.
Vidim opet, nju, koja je bila kao strankinja u svom gradu.
„Svako od nas samo u jednom pravom gradu živi; a za mene reci,
on je svoj zemljaski progon proveo u Italiji.“
Vidim ponovo „obale Arna, prepune rastanaka“.
I ja sam, kao i toliki drugi,
bio proteran iz Firence.
U svakom slučaju, kroz jednu epohu se prolazi kao pored rta Dogana –
naime, prilično brzo.
U početku, dok mu se približavate, skoro da ga ne primećujete.
Onda ga ugledate dok se pomalja pred vama
i uviđate da je napravljen tako da bude viđen upravo na taj poseban način,
a ne nekako drugačije.
Ali, već smo prošli pored rta
i ostavljajući ga za sobom,
uplovljavamo u nepoznate vode.
„Kad bejasmo mladi, učitelju smo išli,
da bi s ponosom učene besede vodili.
A na kraju, gde smo stigli?
Bili smo bujica,
odneli nas vetrovi.“
-Ali, reci mi, šta se dogodilo s tobom?
-Postao sam slavan.
Izveo sam nekoliko malih zločina koji su izazvali popriličnu senzaciju –
ime Lasnera je više no jednom ispunilo stranice sudskih hronika.
-O, pa to je prava slava, Pjer-Fransoa.
-Da, ali to je samo početak.
Ipak, više bih voleo da sam postigao zadivljujući literarni uspeh.
U rasponu od dvadeset godina
možete da živite na relativno malo mesta.
Ta moja bila su sva redom siromašna,
ali uvek dobro postavljena.
Oni koji su to zasluživali, uvek su bili dobrodošli.
Ostali su bili vraćani s vrata.
Sloboda nije imala mnogo takvih palata.
„Gde su sada oni srećni drugari iz prošlih vemena?“
Neki su mrtvi;
neki su živeli još brže,
sve dok se gvozdena kapija ludila nije zalupila za njima.
# Tužna, izgubljena deco, mi lutamo kroz noć.
Gde su sada cveće dana,
zadovoljstva ljubavi,
svetlost života?
Tužna, izgubljena deco, mi lutamo kroz noć.
Đavo nas lukavo odvlači za sobom, daleko od naših voljenih.
Naša radosna mladost je prošla, a i naše ljubavi sa njom. #
Oduvek sam živo osećao kako vreme prolazi;
to me je privlačilo
kao što neke ljude hipnotišu vrtoglavi visovi ili voda.
U tom smislu, mogu da kažem da sam voleo svoju epohu,
u kojoj smo videli kraj svake postojeće sigurnosti,
rastakanje svega što je bilo društveno uređeno.
To su zadovoljstva koja čak ni upražnjavanje najuzvišenije umetnosti
nikada ne bi moglo da mi pruži.
Kada je reč o onome što smo uradili,
kako bismo mogli da ocenimo ovakav ishod?
Prolazimo kroz predeo opustošen
ratom koji je ovo društvo povelo protiv sebe,
protiv sopstvenih mogućnosti.
Poružnjavanje svega
je bez sumnje neizbežna posledica tog sukoba.
Neprijatelj je u svojim greškama otišao toliko daleko,
da smo počeli da pobeđujemo.
Najvažnija stvar sa ovim ratom,
za koje je dato toliko lažnih objašnjenja,
jeste da to više nije borba između konzervativizma i promene;
borba se vodi oko toga do kakve će promene doći.
Više nego iko drugi, mi smo ljudi promene u vremenu promene.
Da bi zadržali svoje pozicije, gospodari ovog društva
su morali da teže promeni suprotnoj od naše.
Kao i oni, hteli smo da iznova izgradimo sve,
ali na dijametralno suprotan način.
Ono što su oni postigli je dovoljno negativna demonstracija
našeg projekta.
Njihovi ogromni poduhvati vodili su samo
ka sadašnjoj iskvarenosti.
Njihova mržnja prema dijalektici
donela im je samo ovu septičku jamu.
Morali smo da uništimo, s dobrim oružjima kojima smo raspolagali,
svaku iluziju o dijalogu između te dve antagonističke perspektive.
Činjenice su onda mogle da govore same za sebe.
Kao što su i govorile.
Postala je neukrotiva, ova pustara čije su
nove patnje sakrivene iza imena starih zadovoljstava
i u kojoj su ljudi toliko zastrašeni.
Oni kruže u noći i nestaju u plamenu.
Bude se u panici
i očajnički vape za životom.
A okolo kruži glas da su oni koji su im taj život oteli,
završili izgubivši sebe.
Ova civilizacija je u plamenu.
Sve se urušava i tone.
Kakvo divno torpedovanje!
I šta je ostalo od mene,
usred tog zastrašujućeg kolapsa – samo olupina,
što je, siguran sam, bilo neizbežno
i za šta se može reći da sam na tome čak i radio,
budući da sam svakako izbegavao da radim
bilo šta drugo.
Da li bih na ovom mestu u svojoj priči mogao da se pozovem
na zapis jednog pesnika iz perioda T’ang, iz njegovog Rastanka sa saputnikom?
„Sjahavši s konja,
ponudio sam mu vino za rastanak
i upitao ga za cilj njegovog putovanja.
On mi je odgovorio:
’Nisam uspeo u svetovnim stvarima
i sada se vraćam u Južne planine da bih pronašao mir’.“
Ali, ne: suviše dobro znam da za mene nema mira.
Pre svega zato što mi niko nije odao počast misleći
kako nisam uspeo u svetovnim stvarima;
ali, srećom,
ne bi se moglo reći ni da sam u tim stvarima bio uspešan.
Zato treba priznati da nije bilo ni uspeha, niti neuspeha
za Gija Debora i njegove ekstragavantne pretenzije.
Bilo je to u zoru, posle još jednog iscrpljujućeg dana,
kada je Marks pisao Rugeu:
„Ne možeš reći da imam suviše visoko mišljenje o našem vremenu.
Ipak, ne očajavam zbog toga,
zato što me njegova očajna situacija
ispunjava nadom.“
Pripremanje jedne epohe za putovanje kroz ledene vode istorije
nije ni na koji način potopilo te strasti,
za koje sam ovde pružio nekoliko lepih i tužnih primera.
Kao što ova završna razmišljanja o nasilju nastavljaju da dokazuju,
za mene nema povratka na staro, niti izmirenja.
Neću se opametiti.
PROĆI JOŠ JEDNOM, IZ POČETKA.
Prevod: Aleksa Golijanin Obrada: Bojan Petrović, prema titlovima hellboytr-a i Dušana Rakovića